Egyre “felhősebb” napok,

avagy hétköznapjaim Digitáliában

Dragon Zoltán

A szöveg eredeti megjelenése:

Veszelszki Ágnes (szerk). A világhálóba keveredett ember. Budapest: Eötvös Kiadó, 2013.

A kötet beszerezhető a könyvesboltokban, vagy a kiadó honlapjáról: http://eotvoskiado.hu/site/kiadvanyok/47

A kötet Facebok-oldala: https://www.facebook.com/netesszekotet

* * *

Jelen kiadvány a Creative Commons Nevezd meg! - Ne add el! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi Licenc feltételeinek megfelelően szabadon felhasználható.

Egyre “felhősebb” napok, avagy hétköznapjaim Digitáliában

Amikor a múlt század utolsó évtizedének derekán, amerikanisztika szakos gólyaként beírtam magam a maximum félórásra nyúló engedélyezett internethasználatra az egyetemi számítógép-központban, majd az Unix belépést követően a Mosaic böngészőben az addigra összegyűjtött vagy négy darab címet bepötyögtem, és elcsodálkoztam az animgifek fantasztikus lehetőségein, még csak sejteni lehetett, hogy egy évtizeddel később mindez már napi gyakorlattá válik, ráadásul elképzelhetetlen mélységben alakítja át életünket. Az internet, az online megjelenő mindenféle tartalom kutatása, keresgetése, fogyasztása azonnal megfertőzött, pedig akkoriban nem sikerült igazán megbarátkozni a technológiai vívmányokkal - bár szalagos és kazettás magnó fronton egészen kiművelődtem, vezetékes telefonunk pédául csak később lett, éppen akkor, amikor mások már mobiltelefonról álmodtak. Bölcsész hallgatóként - meglepő módon - az első feladat az volt, hogy ismerkedjünk az elektronikus levelezés rejtelmeivel, majd egy kisebb ugrással rögtön készítsünk is egy weboldalt - erre kaptuk az érdemjegyet. Így esett, hogy még a szövegszerkesztőt sem tudtuk igazán használni, de már saját jelenléttel rendelkeztünk a neten - no nem mintha sokan láthatták volna az ismerősők közül. A Mosaicon kívül a Pine levelező volt a barátunk, és jobb híján azzal szórakoztattuk egymást csoportársainkkal, hogy rövid, ám velős üzeneteket küldözgettünk egymásnak, miután a padok közt ide-oda tekintgetve vagy gesztikulálva azonnal ellenőriztük, hogy az illető megkapta-e kivételesen fontos, halaszthatatlan közlendőnket.

Pine-ban kellett tehát levelezni és a hozzá készült Pico szerkesztővel weboldalt készíteni - ezek internetes beavatásom első, így meghatározó élményei, illetve metódusai. Valószínűleg innen datálódik az irányú fixációm, hogy minden digitális objektum esetében a felület mögött megbúvó kódra vagyok igazán kíváncsi. Ez mára alapvetően meghatározza a gondolkodásmódomat is - a vizuális reprezentációk esetén sem feltétlenül esztétikai irányú az érdeklődésem, sokkal inkább a mögöttes működési és hatásmechanizmus, a struktúra, a megoldások logikáj mozgatja a fantáziámat. Mint amikor a kisgyermeket már nem az ajándékba kapott kisautó formája vagy márkája érdekli, sokkal inkább az, mit fed a karosszéria, mitől működik, hogyan forognak a kerekek, hol húzódnak a rejtélyes csövek.

Az egyetemi Unix rendszeren, bár mai szemmel talán szűk felhasználói potenciállal és kissé szegényes interfésszel, illetve szűkre szabott lehetőséggel bírt, azért hamar kialakult egyfajta kezdetleges közösségi hálózat is: még az első pár tétel között tanultuk meg annak csínját-bínját, miként tudjuk meg, ki van éppen velünk azonos időben a hálózaton - akit aztán azonnal meg is hívhattunk egy kis társalgásra. Csupán a finger parancsot kellett kiadnunk, és máris be tudtuk azonosítani a felhasználói neveket a körülöttünk ülőkkel - a virtuális és a hús-vér valóság rögvest összeért! (Egyébiránt megérne egy vaskos tanulmányt, hogy az egyes programnyelvek, illetve keretrendszerek semlegesnek, “kockának” tűnő kifejezőrendszere miként rejti magában a patriarchális beszédmódok sajátosságait, de ehelyütt eltekintenék ennek messzire mutató boncolgatásától.)

Később, külföldi ösztöndíjasként az internet előbb alapvető kapcsolattartási eszközzé, majd az érdeklődés-vizsgálódás tárgyává vált, mára pedig már azt is áthatja, ahogyan írok: csak végszükség esetén használok hagyományos, asztali szövegszerkesztőt, hiszen ott a felhőalapú megoldások sokasága, amit ráadásul bárhonnan elérhetek, vagy akár meg is hívhatok kollégákat egy-egy dokumentum szerkesztéséhez. A milliomodik verziójú dokumentumok csatolása és körlevélszerű küldözgetése iránti értetlenségem és bosszankodásom nagyrészt ebben gyökerezik: az internetes kapcsolati logika a verziókövetés és a kollaboráció reformját is elhozta, illene élni vele! De egyre kevésbé fordulok az ún. WYSIWYG (What you see is what you get) elven működő szövegszerkesztési lehetőségek felé is: helyette inkább a web egyik markup nyelvét, a markdownt használom, ami akár sima szövegdokumentum, akár webre termett szöveg előkészítéséről van szó, mindig tökéletes kompatibilitást eredményez, ami ugyebár még ma sem mondható el a rivális szövegszerkesztő alkalmazásokról.

Az úgynevezett számítástechnikai felhő lett a második otthonom: a dokumentumaim, a könyveim, kedvenc zenéim, filmjeim, de a képeim és a levelezésem - privát és hivatalos is - mind-mind szerverek sokaságán szinkronizálva várják, hogy hozzájuk férhessek. Soha nem hordok magammal adathordozót - a legutóbbi nagytakarításnál még az ereklyének számító 3,5”-es lemezre méretezett, eladdig féltve őrzött zöldes-áttetsző műanyag tokot is kiselejteztem: mivel bármikor, bárhonnan hozzáférek minden tartalomhoz, nincs szükség fizikai formában is magammal cipelni mindent. Az okos(nak mondott) eszközök elterjedésével a mindennapokban is hordozhatóvá vált az irodám, így a kollégákkal és a hallgatókkal is hatékonyabb online kommunikálni. Ha jobban belegondolok, már eleve bosszant, ha valamilyen evidens ügymenetet nem lehet online elintézni. (Tudom, kezdek átesni a virtuális ló másik oldalára…)

Bölcsész létemre elsődleges könyvtáram már nem téglából épült falak közé, roskadozó polcra sorjázva található, segítségemre sem húsvér könyvtárosok vannak - ritka, hogy ne találnám meg a kívánt olvasmányokat online. Ez jó, mert annak idején a kisvárosi könyvtár fásult könyvtárosának egyszer valószínűleg túl sok kérdést tettem fel, azóta is a fal mellett oldalogva surranok be a könyvtárakba, meg ne zavarjak valakit a furcsábbnál furcsább igényeimmel. Az internet viszont türelmes, elnéző, készséges - és piszok gyors. Személytelen? Csak amennyire kell, és amennyire szeretném.

Nagyjából tíz év leforgása alatt minden megváltozott: saját kézben, pontosabban a felhőben tárolok minden fontos “dolgot”, minden lehetséges eszközre szinkronizálva. Furcsamód, míg másokra ez a frászt hozza, rám kifejezetten megnyugtatólag hat. Hát ezt tette velem az internet. De biztos vagyok benne, hogy nem vagyok (teljesen) egyedül. Gondoljunk csak bele: míg az 1990-es években, ha egy cég a weben hirdette magát, mindenki gyanakodott az adatok hitelességét, és a cég megbízhatóságát illetően - ha manapság valamelyik vállalkozás nem található meg az interneten, akkor már pontosan azért gyanakszunk.

Dragon Zoltán

a digitális kultúra és a filmelmélet kutatója, egyetemi oktató;

Szegedi Tudományegyetem, Amerikanisztika Tanszék;

az SZTE BTK-n működő Digitális Kultúra és Elméletek Kutatócsoport (digitalculture.hu)

alapítója és vezetője;

www.dragonweb.hu